19.januar+-+onsdag

Gruppelogg onsdag 19. januar
Til stede: Silje J, Silje B, Janne, Rune og Camilla

Advarsel: Jeg har ikke fått spesielt god tid til å reflektere i kveld, men velger heller å inkludere mange sitater fra diskusjonen slik at dere andre har noe å lese i kveld. Jeg skal se på loggen igjen i morgen tidlig, og prøve å hive inne noen gode refleksjoner!

Sabotøren
Dagens konkurranse åpne øynene våre for uante interne gruppeprosesser og ga oss et nytt inntrykk av hvordan gruppen vår kan fungere. Dette kom til uttrykk ved at hele gruppen etter runder med mistenksomme spørsmål til slutt ble enige om at Silje J måtte være sabotøren. (Jeg bruker ikke tid på å forklare konkurransen her.) Dette opplevdes som ubehagelig for Silje J, og vi andre i gruppen følte oss både skamfulle og ydmyke etterpå. Det forelå behov for å forklare egen adferd, samt understreke at vi hovedsakelig baserte våre mistanker på informasjon knyttet til konkurransen (informasjon på lappene som ble delt ut), og at dette ikke gikk på Silje J som person. Likevel ser vi at dagens hendelse kan gjenspeile deler av dynamikken i gruppen. Nedenfor følger hver enkelt gruppedeltagers refleksjon.

Refleksjon etter konkurransen var avsluttet var nødvendig, og vi tok oss tid til dette. Underveis i konkurransen ble for eksempel dette sagt: "Skal vi prøve å fokusere på målet, og ikke hvem som er sabotøren?!” (Camilla.) Dette ble ikke fulgt opp, men kunne ha hjulpet gruppen. Gruppen var av felles oppfatning av at vi måtte finne sabotøren tidlig, og kaste han ut, før vi kunne hive oss på oppgaven. Forslag om at noen hadde sagt ”tenk hvis ikke det er en sabotør?” ville antagelig blitt mottatt med ytterligere skepsis, og sett på som tegn på at vedkommende var sabotøren. Det er merkelig hvordan vi alle lette etter tegn på en sabotør, og ikke viste tillit. Deler av diskusjonen følger:

Janne: ”Æ ble veldig BLÅ. Jeg blir veldig blå under tidspress.”

Rune: Alle mistenkte flere. Mot slutten ble vi mer enige om hvem som.

Spørsmål i fokus: Hva har vi lært? Hva kan vi gjøre?

Silje J innbiller seg at hun tar mye plass, og er derfor litt tilbakeholden.

Camilla: Jeg hadde satt pris på om du kom mer på banen i gruppearbeidet. Du har mye nyttig, interessant og relevant informasjon og innspill på gang.

Silje J påtar seg mye ansvar, og sier hun bør redefinere sin adferd i gruppen. Hun er selvkritisk.

Silje B er grønn og sier at hvis denne situasjonen speiler gruppen, blir jeg kjemperedd. Jeg vil ikke ha deg ut, Silje J!

Rune føler det blir tilfeldig hvem som beskylder hvem til ulike tidspunkter, og adferden man viser ved å bli beskyldt.

Silje J: Janne løser ting enkelt. Rune. du kunne kjempet mer for ditt for eksempel i lederdiskusjonen. Jeg har et behov for å si i mot. Jeg vil ikke at alle skal være enige lett. Er opptatt av motpoler, og at det bør eksistere motstridende meninger i en gruppe før avgjørelser tas.

Sile J: Det er lett å følge en som vi oppfatter at ser ting klart å tydelig. Vi må passe oss for det.

Janne: Vi har mye selvinnsikt når vi diskuterer, men under press faller vi inn i de rollene vi kanskje egentlig har, og som vi vet ikke er best.

Janne til Silje J: Føler du at du får bidra til prosjektet vårt?

Silje J: Ja, det gjør jeg. Men jeg er litt bekymret for at jeg ikke har kommet skikkelig i gang.

Janne: Kan vi lære noe av det her? Jeg vil ikke være veldig blå med fornuften, men jeg blir det under tidspress.

Silje J: vi må passe på retningen man driver det i. Vi vil ha felles møter for å fokusere på det felles målet vi har, og unngå at vi drar i alle retninger. Derfor møtes vi til morgenmøte og gruppeblogg.

Janne: Er det noe dere vil si til meg?

Silje B: Jeg syns det var kjempedeilig, men hadde ikke mulighet til å følge resonnementene dine, fordi jeg ikke hang med på informasjonene dine. Jeg tillot dette å skje fordi dette er en lek.

Camilla: Er vi tent på prosjektet?

Silje B: Jeg syns det er interessant, men jeg er ikke over meg av glede.

Silje J: Jeg er drittlei når dagen er over. Fordi det er intenst. Og jeg er ikke vant til å starte semesteret på denne måten.

Rune: Selv oppgaven gjør ikke at jeg brenner, men jeg har følelsen av at dette skal jeg være med å klare, jeg skal gjøre jobben, det er ikke meg det skal stå på.

Silje J: Jeg vil at resultatet skal bli bra og vil jobbe for det.

Janne: Jeg føler litt fremdriftsansvar fordi det i utgangspunktet var min idé.

Silje B: Jeg kan sørge for helhet i oppgaven.

Silje J: Vi må passe på ikke å bli for EiT.

Rune: Ja, passe på ikke å grave seg ned et sted man ikke bør være.

Rune: Jeg føler at alle har tillit til hverandre. Oppgaven villedet oss.

Silje J: oppgaven vekker prosesser som ikke er til stede naturlig i gruppen

Janne: Grunnen til at ikke jeg ble mistenkt var kanskje fordi jeg kastet meg over oppgaven. Forv. Om at en sabotør er tilbakeholden

Rune foreslår at den som er veldig på også kan være sabotør.

Vi baserer våre antagelser ut i fra hvordan vi selv ville oppført oss som sabotør. Hvordan man jobber som gruppe, viktig å passe på at ingen føler seg utelatt.

Janne: Hva skal vi gjøre bedre?

Vi forstår mer om hvor sterk en gruppe kan være, og hvor lite som skal til for at noe stort kan skje. Eks, et lurt smil à skepsis.Janne: man ser det man vil se.

SABOTØREN Silje Bs refleksjoner: Før vi begynte konkurransen hadde jeg behov for å fortelle de rundt meg at jeg er en dårlig taper og en dårlig vinner. Jeg er skadefro når jeg vinner og blir skuffa når jeg taper. Jeg hadde behov for å fortelle dette for at de andre på gruppa skulle være forberedt på at mine beste sider kanskje ikke kom frem i en slik type øvelse. Jeg blir engasjert i konkurranser, til den grad at det til tider kan føre til at jeg glemmer at jeg gjerne vil bli likt når konkurransen er over. Da vi fikk oppgaven ble jeg fokusert på å luke ut sabotøren først, slik at vi bare skulle ha fakta å forholde oss til for å kunne løse selve oppgaven. Da jeg så Silje J i øynene fikk jeg et lurt blikk tilbake og da jeg konfronterte henne med at jeg trodde hun kunne være sabotøren vred hun seg unna uten å avrkefte – noe jeg tolket som en bekreftelse. Jeg så det derfor som mitt oppdrag å overtale de andre om at Silje J var sabotøren, et oppdrag som viste seg å bli vellykket gjennomført. Jeg var sikker i min sak og gav uttrykk for det. Det var ikke før vi snakket om det i plenum at det gikk opp for meg at dette faktisk hadde vært en ubehagelig situasjon for Silje J, og dårlig samvittighet fikk jeg da Hans fikk behov for å ta det opp med Camilla. Der og da, under konkurransen, slo det meg ikke at det kanskje ikke var noen sabotør, at jeg dreit meg ut og viste noen av mine dårlige sider: engasjementet som tar overhånd i kombinasjon med konkurranseinnstinktet.

Rune reflekterer: Føler at konkuransen var veldig lærerik og nyttig for gruppen, selv om dette dessverre gikk utover et medlem. Som jeg forklarte til gruppen i dag hadde jeg kanskje reflektert for lite før vi startet konkuransen, og tenkte ikke på at man kunne komme opp i en slik situasjon. Derfor ble min opptreden "lett og ledig" i det at jeg kun så på det som en oppgave vi skulle løse, og tenkte ikke så mye på gruppedynamikken. Min oppfattelse var også at vi hadde en sabotør, og at vi derfor burde finne denne. Men jeg hadde egentlig ikke noen spesiell mistanke på at Silje J var sabotøren (mistenkte alle egentlig). Det som skremmer meg litt nå i ettertid er hvordan jeg utrolig lett hengte meg på at Silje J var sabotøren uten at jeg hadde noen konkret grunn til dette. Skremmende er det også hvordan en rotter seg sammen og fryser ut en person. Som jeg sa under dagens diskusjon er dette en ekstrem oppgave som ikke møter på samme måte i vårt samarbeid, men dynamikken i en gruppe er sterk også i våre daglige gjøremål, og derfor bør vi være bevist på dette fremover. Mener også at Silje J ble offer for flere tilfeldigheter som førte til at hun ble mistenkt som sabotør. Men man kommer ikke bort i fra at hun ble "kastet ut" av gruppen, og offer for ganske mektige krefter.

Jannes refleksjoner: Det jeg tenkte under oppgaveløsningen vår i dag, var at ”det er minst én som kommer til å vri informasjonen sin litt så vi vil ende opp med feil regneresultat. Derfor må det være teoretisk mulig å klare oppgaven med bare fire av oss sine lapper. Den som er sabotør, vil trolig velge den strategien å være tilbakeholden med lappene sine (det ville jeg gjort selv).” Jeg hadde hele tiden i bakhodet hvem denne ene med misvisende informasjon kunne være, for én skulle det jo være, og følte etter hvert at det kunne være Silje J fordi det var hennes lapper jeg hadde minst begrep om. Når Silje J ble beskyldt, følte jeg at hun meldte seg litt ut (tenkte ikke en gang på at det kunne være fordi beskyldningene var gale:-O!!), noe som jeg tok til inntekt for at vi hadde ”truffet blink”. Det var nok fordi hadde det vært meg som hadde blitt utpekt som ”sabotør”, hadde jeg slåss skikkelig for å komme tilbake til oppgaven igjen! ”Kom igjen, dere trenger mine lapper også, ikke kast meg ut!” Jeg tenker egentlig at dagens opplevelse satt en liten støkk i meg, selv om det var en "tulleoppgave". Vi ble som en gigantisk parodi på vår egen gruppe og rollene i den. Under tidspress og i en konkurranse, valgte jeg en veldig ”oppgavefokusert” metode. De lappene jeg fikk selv, inneholdt veldig klar info om tall og regning, slik at jeg fort fikk et svært klart begrep om hvordan oppgaven //burde// gjennomføres, også fordi matematikk er faget mitt:-D. (Men kanskje jeg ville fått det uansett hvilke lapper jeg hadde fått)? Jeg tror ikke det har noe med ”mangende tillit” til hverandre å gjøre i utgangspunktet. Men tror kanskje at Silje J ble plassert i ”sabotørkategorien” fordi hun var ikke så tydelig ”på” oppgaven som jeg eks følte Camilla var, og hun var ikke den ivrigste på å dele lappene, følte jeg i hvert fall da. Kjenner jeg i ettertid lurer veldig på hvordan Silje J opplevde å forsøke å dele lappene med resten?? Hadde vi tatt en runde og delt all relevant info med én gang før vi begynte med oppgaveløsningsstrategi, hadde sikkert alle følt mer tilhørighet til oppgaven, vi hadde ikke fått noen tydelig ”sabotørfølelse” om noen i gruppa, og vi hadde sikkert løst oppgaven både godt og effektivt. Hmm, noe å lære av...;-)? Jeg tenker at jeg kan diskutere mye og føle at alt ”egentlig går kjempebra”, men jeg blir vel aldri på noen måte ”ferdigutlært” i samarbeid, heller tvert i mot. Jeg føler at det vi som gruppe kan lære av dette, er å rett og slett bli flinkere å dele det vi har inni hodet/på papiret vårt med hverandre! Da vil vi sikkert jobbe mye mer effektivt, og alle vil kunne føle tilhørighet til oppgaven. Dette er et ansvar både for Silje J og egentlig for alle på gruppa:-P. Ikke minst gjelder det for meg selv, som igjen lager en ”mental framgangsplan” i eget hode, og ikke deler den med gruppa ("Vi må jo løse oppgaven!!!"). Jeg har tenkt litt på det, og tar mye selvkritikk for at det gikk som det gikk i dag, selv om det også var en hel ”gruppeprosess” bak det...  Men det er et lite lys i mørket: har fått spennende og positivt svar fra Arnfinn Seim i hvert fall - deles i morgen :-D!!!!

Silje Js refleksjoner: Først og fremst så må jeg si at jeg er glad for at vi "feilet" i dag. Mye bra prosessmateriale som kom ut av vår atferd i konkurransen! Da vi startet med oppgaven tenker jeg at vi alle stilte nokså likt. Jeg var veldig opptatt av å søke etter info som kunne avsløre sabotøren(e). Tenkte det samme som Silje B: måtte finne ut hvem det/de var og ekskludere den/dem slik at vi kunne jobbe uten forstyrrelser. Kan godt hende at min mistenksomhet og mine mistenksomme blikk slo tilbake på meg. Jeg følte selv at jeg fikk meddelt godt det som sto på mine lapper i og med at vi tok en runde i gruppa på dem. Etterhvert som arbeidet gikk sin gang kom det tydelige mistaker til mine intensjoner og jeg forstod at jeg ikke hadde tillit i gruppa. Jeg ble rimelig skuffet, tenkte spesielt på egne mellommenneskelige kommunikative kompetanse, og trakk meg tilbake. Det var tydeligvis ikke den beste strategien ;) Det hele toppet seg da gruppa valgte bevisst å ha meg sittende der uten å kommunisere med meg. Det var nokså ubehagelig. Selv om jeg var fullt klar over at dette var en konkurranse og at dette var normal gruppeatferd utløste det en god del tanker og følelser i meg som ikke var så gode. Det er lett å begynne å tenke på at den reaksjonen en får fra gruppa går på den personen man er og ikke på ren atferd som vises. Når vi hadde avsluttet konkurransen og det viste seg at det var kun èn gruppe som hadde "funnet" en sabotør fikk både tanker og følelser litt mer føde. Jeg er fullt klar over at jeg kan oppleves som litt kvervulerende og ikke alltid er enig i det fellesskapet sier (i konkurransen mente jeg at all info ikke var forstått og dermed kunne vi ikke jobbe med materialet på den måten det ble) og når jeg da opplevde at jeg "fikk et navn" for den atferden vekte det noe hos meg. Den emosjonelle reaksjonen jeg fikk er nok mer et resultat av min personlige historie og hvordan jeg oppfatter meg selv, framfor en opplevelse av at gruppemedlemmene var ufine. FOR DET VAR DERE IKKE!! :) I pausen hadde jeg en liten "quickie-therapy" med mine medstudenter (PSYPRO) som kjenner meg godt. Dette roet meg ned og jeg begynte å tenke rasjonelt igjen ;) Det fine var at vi etter konkurransen måtte diskutere det som hadde skjedd. Det var godt å få forklart seg mens tanker og følelser var ferskt i minnet. Tror alle hadde et behov for å si noe med egne ord om det som hadde skjedd. Jeg håper jeg klarte å formidle til gruppa at det var JEG og ikke DEM som hadde forårsaket min opplevelse, vil ikke at noen skal sitte igjen med så mye som et snev av dårlig samvittighet! Men det skal sies at det var godt å høre deres uskyldige og naturlige forklaring på det som hadde skjedd (katastrofetankene mine ble avkreftet). Jeg tror ikke opplevelsen de andre har av min rolle i gruppa ville blitt tatt opp hadde det ikke vært for denne hendelsen. Atferden min i konkurransen speiler noe den jeg ellers viser. Det bildet jeg har av egen atferd er ikke det bildet jeg presenterer utad. Jeg setter stor pris på deres oppriktighet. Jeg opplever at jeg er på en gruppe mennesker som er sensitive og vil hverandre godt. "Utpustet" etter konkurransen syns jeg bekrefter dette veldig! Det som skjedde i konkurransen tenker jeg er som følge av klassisk gruppeatferd. I situasjoner hvor gruppa er under stort press og en sitter med viten om en mulig trussel er det naturlig å handle på en måte som en tenker beskytter gruppa.I tillegg er det fascinerende å oppleve hvordan naturlig gruppeatferd kan vekke en så sterk personlig opplevelse når en ikke er bevvist årsaken til den.

**Kick-off?!**
Etter lunsj opplever i hvert fall Camilla at gruppen opplevde et lite kick-off i forhold til prosjektoppgaven. Engasjementet økte da Silje B foreslo en konkret struktur på oppgaven.Vi jobbet mer effektivt enn noen gang, fordi vi fikk et forhold til vårt endelige produkt! Det ser ut til at de ulike gruppemedlemmene nå har konkrete ansvarsområder og konkrete oppgaver å forholde seg til. Når gruppens medlemmer føler seg kompetente (?) ser det ut til at pågangsmotet øker.

Rune: Det er godt å få noe konkret, begynne å skrive ned noe! Å komme i gang J

Gruppen ønsker å jobbe mer med samhold, og forslag om sosialisering diskuteres. Vi utfører også en liten "lek" som går ut på at alle skriver ned 3 positive ting om hvert enkelt gruppemedlem. Dette gjøres blant annet for å styrke følelsen av å være et verdifullt medlem av gruppen. Videre gir det rom for å komme med gode tanker man har om de andre i gruppen, uten at det sies ansikt til ansikt, noe som ofte kan være trygt. Det ses på som viktig å fokusere på de andres positive egenskaper og/eller karakteristikker innimellom. Samtidig har vi det i bakhodet at vi lett kan falle inn i dårlige mønstre under prosjektarbeidet. Dette vil antagelig diskuteres mange ganger i løpet av vårt samarbeid.

Morgenmøtet kl.08.30 i morgen J

Kommentar fra Runar: Tatt i betraktning advarselen øverst synes jeg dette var en veldig bra logg med mange veldige gode refleksjoner rundt dagens situasjon. Det virker som det gikk litt hett for seg i dag, og det kan kanskje være lurt å snakke litt om hendelsen i morgen etter ting har roet seg litt. Jeg har selv vært med på denne øvelsen, riktig nok i USA og med andre rammer, men tankene og følelsene var mange også hos meg etter gjennomføringen. I en av gruppene i vår klasse ble "sabotøren" bokstavelig talt kastet ut av gruppa og han tilga ikke de andre i løpet av semesteret. Det endte nesten med fysisk krangling pga. det som hadde skjedd. Derfor sier jeg at det kan være lurt å snakke litt om det i morgen bare for å være sikker på at alle er på samme side.

Som noen av dere nevner så er dette en ekstremsituasjon som ikke deres gruppe vanligvis vil komme opp i. Men samtidig viser også en slik situasjon noe om hvordan gruppedynamikken i gruppen kan være, og når dere er bevisste på det kan dere forhindre at det skjer igjen. Hvordan valgte dere å gå fram for å hindre "sabotøren" i å ødelegge? På hvilke andre måter kunne dere taklet situasjonen? Hvis dere skulle gjennomført samme øvelse igjen, hvordan ville dere gått fram?

Bra logg!